Author: Beatrix Potter
Date: 2019-07-06T22:00:00+00:00

Fortellingen om paien og tinnformen

Det var en gang en pusekatt kalt Randi som inviterte en liten hund kalt Dagny til te.

«Kom i god tid, min kjære Dagny», sa Randis brev, «og vi skal ha noe veldig godt. Jeg lager det i et paifat – et paifat med rosa kant. Du har aldri smakt noe så godt! Og du skal spise alt sammen! Jeg skal spise muffins, min kjære Dagny!» skrev Randi.

Dagny leste brevet og skrev et svar: «Jeg kommer høyst gledelig klokken kvart over fire. Men det var veldig rart. Jeg skulle akkurat til å invitere deg til å komme hit til kvelds, min kjære Randi, til å spise noe helt vidunderlig.

Jeg kommer svært punktlig, min kjære Randi», skrev Dagny – og så på slutten la hun til: «Jeg håper det ikke er mus?»

Og så tenkte hun det ikke var helt høflig. Så hun strøk ut «ikke er mus» og forandret det til «Jeg håper det vil bli fint», og så gav hun brevet sitt til postmannen.

Men hun tenkte ganske mye på Randis pai, og hun leste Randis brev om og om igjen.

«Jeg er fryktelig redd for at det vil bli mus!» sa Dagny til seg selv – «Jeg kunne virkelig, virkelig ikke spise musepai. Og jeg må jo spise den, for det er jo et selskap. Og min pai skulle jo vært kalv og skinke. Et rosa og hvitt paifat! Og det er mitt også, helt likt Randis fat. De ble begge kjøpt hos Tabita Tvittvik.»

Dagny gikk inn i spiskammeret sitt og tok paien ned fra en hylle og så på den.

«Den er klar til å settes inn i ovnen. For en flott paiskorpe; og jeg puttet inn en liten sandkakeform av tinn for å holde skorpen oppe; og jeg lagde et hull i midten med en gaffel for å slippe ut dampen. – Å, jeg skulle ønske jeg kunne spist min egen pai, i stedet for en pai laget av mus!»

Dagny tenkte og tenkte, og leste Randis brev igjen.

«Et rosa og hvitt paifat – og du skal spise alt sammen. “Du” betyr meg – så da kommer ikke Randi til å en gang smake på paien selv? Et rosa og hvitt paifat! Randi er nødt til å gå ut og kjøpe muffinsene... Å, for en god ide! Hvorfor skulle jeg ikke skynde meg av gårde og sette min pai inn i Randis ovn når Randi ikke er der?»

Dagny var virkelig henrykt over sin egen kløkt!

I mellomtiden hadde Randi mottatt Dagnys svar, og så snart hun visste at den lille hunden kunne komme – slengte hun sin pai inn i ovnen. Det var to ovner, en over den andre. Noen andre knotter og håndtak var bare dekorative og ikke ment til bruk. Randi satt paien inn i den nederste ovnen; døra var veldig vrien.

«Ovnen på toppen steker for raskt», sa Randi til seg selv. «Det er en pai av høyst delikat og mør mus kvernet sammen med bacon. Og jeg har tatt ut alle benene, for Dagny ble nesten kvalt av et fiskeben sist jeg hadde selskap. Hun spiser litt raskt – i store munnfuller. Men er en svært fornem og elegant liten hund, og langt mer overlegent selskap enn kusine Tabita Tvittvik.»

Randi la på noe kull og feide rundt peisen. Så tok hun med seg en kanne til brønnen for å hente vann til å fylle kjelen.

Så begynte hun å gjøre rommet i stand, for hun hadde ikke bare et kjøkken, men et stuerom også. Hun ristet mattene ut gjennom utgangsdøra og la dem pent, peisteppet var av kaninskinn. Hun tørket støv av klokken og ornamentene på peishylla, og hun polerte og pusset bordene og stolene.

Så la hun en helt ren hvit duk på bordet og satte ut sitt beste porselenstesett, som hun hentet ut av veggskapet ved peisen. Tekoppene var hvite med et mønster av rosa roser, og middagstallerkenene var hvite og blå.

Da Randi hadde gjort klart bordet, tok hun en mugge og en blå og hvit tallerken, og gikk ut nedover enga til bondegården for å skaffe melk og smør.

Da hun kom tilbake tittet hun inn i den nederste ovnen. Paien stod og koste seg.

Randi tok på seg sjal og kyse, og gikk ut igjen til landsbybutikken med en kurv for å kjøpe en pakke med te, sukkerbiter for ett pund, og en krukke med marmelade.

Og akkurat på samme tidspunkt kom Dagny ut av sitt hus, i andre enden av landsbyen.

Randi møtte Dagny halvveis nede i gata, og hun bar også på en kurv, dekket med et klede. De bare nikket til hverandre, de snakket ikke, for de skulle jo ha selskap senere.

Så snart Dagny hadde gått rundt hjørnet og ut av syne – så løp hun! Rett bort til Randis hus!

Randi gikk inn i butikken og kjøpte det hun trengte, og kom ut etter litt hyggelig sladder med kusine Tabita Tvittvik.

Etterpå var kusine Tabita foraktelig i samtaler:

«En liten hund, ja! Akkurat som om det ikke var noen KATTER her i landsbyen! Og en pai til ettermiddagste! Bare tanken på det!» sa kusine Tabita Tvittvik.

Randi gikk videre til Teodor Bakers butikk og kjøpte muffinsene. Så dro hun hjem.

Det virket som det var en slags romsterende lyd ved bakdøra da hun kom inn hoveddøra.

«Jeg håper det ikke er den skjæra jeg hører, men skjeene er i alle fall innelåst», sa Randi.

Men det var ingen der. Med litt vanskelighet åpnet Randi den nederste ovnsdøra og vendte på paien. Det begynte å dufte nydelig av bakt mus!

I mellomtiden hadde Dagny forsvunnet ut av bakdøra.

«Det var virkelig merkverdig at Randis pai ikke var i ovnen når jeg la min inn! Og jeg kan ikke finne den noe sted. Jeg har lett over hele huset. Jeg la min pai inn i den fine varme ovnen på toppen. Jeg kunne ikke skru på noen av de andre håndtakene. Jeg tror alle de er falske», sa Dagny, «men jeg skulle ønske jeg kunne ha fjernet paien laget av mus! Jeg kan ikke forestille meg hva hun har gjort med den. Jeg hørte Randi komme og jeg måtte løpe ut av bakdøra!»

Dagny dro hjem og børstet den vakre, sorte pelsen sin. Og så plukket hun en bukett blomster i hagen sin som presang til Randi, og fikk tiden til å gå helt til klokken slo fire.

Randi – etter å ha forsikret seg ved å sjekke nøye at det virkelig ikke var noen som gjemte seg i skapet eller på spiskammerset – gikk ovenpå for å skifte klær.

Til selskapet tok hun på seg en lilla silkekjole, og et brodert musselinforkle og krage.

«Det var veldig rart», sa Randi, «jeg trodde ikke at jeg lot den skuffen stå åpen. Har noen prøvd ut vottene mine?»

Hun kom ned igjen, laget teen, og hang tekanna over varmen. Hun tittet igjen inn i den nedre ovnen. Paien hadde blitt gyllen og fin, og den var rykende varm.

Hun satt seg ned foran ilden og ventet på den lille hunden. «Jeg er glad jeg brukte den nederste ovnen», sa Randi, «den øverste ville garantert blitt alt for varm. Jeg lurer på hvorfor den skapdøra var åpen. Kan det virkelig ha vært noen i huset?»

Presis klokken fire dro Dagny av gårde til selskapet. Hun løp så fort gjennom landsbyen at hun kom for tidlig, og hun måtte stå litt og vente i gata som ledet ned til Randis hus.

«Jeg lurer på om Randi har tatt paien min ut av ovnen ennå», sa Dagny, «og hva som kan ha skjedd med den andre paien laget av mus?»

Klokken kvart over fire, på minuttet, kom det et høyst fornemt lite tappedi-tapp. «Er fru Ribbsten hjemme?» spurte Dagny fra inngangspartiet.

«Kom inn! Og hvordan har du det, min kjære Dagny?» ropte Randi. «Jeg håper at alt står bra til.»

«Takk skal du ha, svært bra må jeg si. Og hvordan har du det, min kjære Randi?» sa Dagny. «Jeg har brakt deg noen blomster. For en nydelig duft av pai!»

«Å, for noen vakre blomster! Ja, det er mus og bacon!»

«Ikke snakk om mat, min kjære Randi», sa Dagny. «For en nydelig hvit teduk! ... Er den ferdig stekt? Er den fortsatt i ovnen?»

«Jeg tror den trenger ennå fem minutter», sa Randi. «Bare litt lengre, jeg skal hente teen mens vi venter. Bruker du sukker, min kjære Dagny?»

«Å ja takk, min kjære Randi. Og kunne jeg be om en sukkerbit oppå nesen min?»

«Med glede, min kjære Dagny. Så vakkert du ber! Å, hvor søt og pen!»

Dagny satt seg opp med sukkeret på nesen og sniffet:

«Hvor godt den paien lukter! Jeg elsker virkelig kalv og skinke – jeg mener selvsagt mus og bacon –»

Hun mistet sukkerbiten i forvirring, og måtte gå på leting under tebordet, så hun så ikke hvilken ovn Randi åpnet for å ta paien ut.

Randi satte paien på bordet. Det var en virkelig velsmakende duft.

Dagny kom ut fra under bordduken mens hun gumlet sukker, og satte seg opp på en stol.

«Jeg skal først kutte paien opp for deg. Jeg skal ha muffins og marmelade», sa Randi.

«Foretrekker du virkelig muffins? Husk tinnformen!»

«Unnskyld meg?» sa Randi.

«Skal jeg sende deg marmeladen?» sa Dagny i en fart.

Paien viste seg å være ekstremt smakfull, og muffinsene lette og varme. De forsvant raskt, spesielt paien!

«Jeg tror» – (tenkte Dagny ved seg selv) – «Jeg tror det vil være smart hvis jeg forsynte meg selv med pai. Selv om Randi ikke så ut til å merke noe da hun kuttet den. Så små og finmalte stykker som har blitt bakt inn! Jeg kan ikke huske at jeg hadde kvernet dem så godt. Jeg antar dette er en raskere ovn enn min.»

«Så hurtig Dagny spiser!» tenkte Randi ved seg selv mens hun smurte sin femte muffins.

Paifatet ble raskt tommere! Dagny hadde hatt fire porsjoner allerede, og rotet rundt med skjeen. «Litt mer bacon, min kjære Dagny?» sa Randi.

«Ellers takk, min kjære Randi. Jeg sjekket bare etter tinnformen.»

«Tinnformen, min kjære Dagny?»

«Tinnformen som holdt paiskorpen oppe», sa Dagny og rødmet under den sorte pelsen sin.

«Å, jeg la ikke en inn, min kjære Dagny», sa Randi. «Jeg tror ikke det er nødvendig i pai laget av mus.»

Dagny fomlet med skjeen – «Jeg kan ikke finne den!» sa hun urolig.

«Det er ingen tinnform der», sa Randi, tydelig i villrede.

«Jo, det er det, min kjære Randi. Hvor kan den ha forsvunnet?» sa Dagny.

«Det er ingen der, helt sikkert, min kjære Dagny. Jeg misliker bruk av tinnartikler i pudding og pai. Det er høyst uønsket – (spesielt når folk svelger i store klumper!)» la hun til med lavere stemme.

Dagny så svært forskremt ut, og fortsatte å grave på innsiden av paifatet.

«Min grantante Kvintina (bestemor til kusine Tabita Tvittvik) – døde av et fingerbøl i en julepudding. Jeg legger aldri noen artikler av metall i mine puddinger og paier.»

Dagny så forferdet ut, og vendte på paifatet.

«Jeg har bare fire tinnformer, og de er alle i skapet.»

Dagny gav fra seg et hyl.

«Jeg kommer til å dø! Jeg kommer til å dø! Jeg har svelget en tinnform! Å, min kjære Randi, jeg føler meg virkelig så syk.»

«Det er umulig, min kjære Dagny. Det var ingen tinnform der.»

Dagny jamret og klynket og vugget seg selv frem og tilbake.

«Å, jeg føler meg så forferdelig, jeg har svelget en tinnform!»

«Det var ingenting i paien», sa Randi alvorlig.

«Jo det var det, min kjære Randi, jeg er sikker på at jeg har svelget den!»

«La meg støtte deg opp med en pute, min kjære Dagny. Hvor tror du at du føler den?»

«Å, jeg føler seg så syk over hele meg, min kjære Randi. Jeg har svelget en stor sandkakeform med en skarp taggete kant!»

«Skal jeg hente doktoren? Jeg må bare låse inn skjeene!»

«Å ja, ja! Hent dr. Markotty, min kjære Randi. Han er selv en paielsker, han vil helt sikkert forstå.»

Randi satte Dagny ned i en lenestol foran peisen, gikk ut og skyndte seg til landsbyen for å se etter doktoren.

Hun fant ham ved smia.

Han var opptatt med å legge rustne spiker opp i en flaske med blekk, som han hadde fått tak i på posthuset.

«Skinke? Ha! HA!» sa han, med hodet til siden.

Randi forklarte at hennes gjest hadde svelget en tinnform.

«Spinat? Ha! HA!» sa han, og fulgte henne gledelig.

Han hoppet så raskt at Randi måtte løpe. Det var høyst iøynefallende. Hele landsbyen kunne se at Randi hentet doktoren.

«Jeg visste de kom til å overspise!» sa kusine Tabita Tvittvik.

Men mens Randi hadde vært på jakt etter doktoren – hadde en merkelig ting skjedd med Dagny, som hadde blitt overlatt til seg selv foran peisen mens hun stønnet og gryntet og følte seg svært ulykkelig.

«Hvordan kunne jeg ha svelget den!? Slik en stor ting som en tinnform!»

Hun reiste seg opp og gikk til bordet, og sjekket innsiden av paifatet igjen med en skje.

«Nei, det er ingen tinnform her, og jeg la en i. Og ingen har spist pai foruten meg, så jeg må ha svelget den!»

Hun satte seg ned igjen og stirret med anger på risten. Flammene sprakte og danset, og noe siss-s-slet!

Dagny spratt opp! Hun åpnet døra til den øverste ovnen. Ut steg en mektig dampende smak av kalv og skinke, og der stod en fin brun pai, – og gjennom et hull i toppen av paiskorpen kunne man skimte en liten sandkakeform av tinn!

Dagny trakk pusten dypt:

«Da må jeg ha spist MUS! ... Ikke rart jeg føler meg syk... Men kanskje jeg hadde hatt det verre hvis jeg virkelig hadde svelget en tinnform!» reflekterte Dagny. – «For en svært pinlig ting å måtte forklare til Randi! Jeg tror jeg vil legge paien min i bakgården og ikke si noe om det. Når jeg drar hjem kan jeg løpe rundt og ta den med.» Hun la den utenfor bakdøra, satte seg ned igjen ved peisen, og lukket øynene sine. Da Randi kom med doktoren så hun ut til å sove tungt.

«Skinke, ha, HA?» sa doktoren.

«Jeg føler meg mye bedre», sa Dagny etter å ha våknet med et rykk.

«Det er jeg virkelig glad for å høre! Han har brakt deg en pille, min kjære Dagny!»

«Jeg tror jeg vil føle meg mye bedre om han bare sjekker pulsen min», sa Dagny og trakk seg bort fra skjæra, som hadde med seg noe i nebbet sitt.

«Det er bare en brødpille, du kan like gjerne ta den. Drikk litt melk, min kjære Dagny!»

«Skinke? Skinke?» sa doktoren mens Dagny hostet og harket.

«Ikke si det en gang til!» sa Randi i sinne. «Her, ta litt brød og syltetøy, og kom deg ut i hagen!»

«Skinke og spinat! Ha ha HA!» ropte dr. Markotty triumferende på utsiden av bakdøra.

«Jeg føler meg svært mye bedre min kjære Randi», sa Dagny. «Tror du nok ikke at jeg bør dra hjem før det blir mørkt?»

«Det kan nok være smart, min kjære Dagny. Jeg skal låne deg et varmt sjal, og du kan bruke min arm.»

«Jeg kunne aldri tenke meg å være deg til bry. Jeg føler meg fantastisk mye bedre. En pille fra dr. Markotty –»

«Det er i sannhet høyst beundringsverdig hvis den har kurert deg for en tinnform! Jeg kommer til å ringe rett etter frokost og høre hvordan du har sovet.»

Randi og Dagny tok et kjærlig farvel, og Dagny skyndte seg hjemover. Halvveis oppe i gata stoppet hun og så seg tilbake. Randi hadde gått inn og lukket døra. Dagny snek seg gjennom gjerdet og løp rundt på baksiden av Randis hus, og tittet inn i hagen.

Oppe på taket til grisebingen satt dr. Markotty og tre kaier. Kaiene spiste paiskorpe, og skjæra drakk sausen ut av en tinnform.

«Skinke, ha, HA!» ropte han mens han så Dagnys lille sorte nese titte rundt hjørnet.

Dagny løp hjem og følte seg usedvanlige tåpelig!

Da Randi kom ut etter et spann med vann til å vaske opp tesakene, så fant hun et rosa og hvitt paifat som lå knust i midten av hagen. Tinnformen var under pumpen, hvor dr. Markotty hadde lagt den i all omtenksomhet.

Randi stirret forskrekket: «Har du noensinne sett noe slikt!? Så det var virkelig en tinnform? ... Men mine tinnformer er alle i kjøkkenskapet. Nei, nå har jeg aldri! ... Neste gang jeg ønsker å ha selskap inviterer jeg heller kusine Tabita Tvittvik!»

SLUTT

Lastet fra: EventyrForAlle.no

Les og hør kjente og ukjente eventyr,
gratis på norsk.

Britisk kunsteventyr av Beatrix Potter (1866-1943). (Offentlig eiendom - public domain)

Originaltittel: The Tale of the Pie and the Patty-Pan

Norsk oversettelse: Karl-Robert Rønning

Basert på den originale engelske teksten: The Tale of the Pie and the Patty Pan, 1985 (gutenberg.org) (Offentlig eiendom - public domain)

Dette verket er lisensiert under følgende Creative Commons lisens: Navngivelse-DelPåSammeVilkår 4.0 Internasjonal. For å se en kopi av denne lisensen, besøk http://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0/.

Illustratør: Beatrix Potter (1866-1943)

Kilde: The Tale of the Pie and the Patty Pan, 1985 (gutenberg.org)

Dette arbeidet er fri for kjente opphavsrettsrestriksjoner.

Table of Contents

- Fortellingen om paien og tinnformen

- Rettigheter og info