Author: Asbjørnsen; Moe
Date: 2019-02-14T23:00:00+00:00

De syv folene

Det var en gang et par fattige folk. De bodde i en ussel stue langt borti skogen, og det var ikke mer enn fra hånden og i munnen, og med nød og neppe det. Men de hadde tre sønner, og den yngste av dem var da Askeladden, for han gjorde ikke annet enn ligge og grave i aska.

En dag sa den eldste gutten at han ville ut å tjene. Det fikk han straks lov til, og han vandret da ut i verden. Han gikk og han gikk hele dagen, og da det led mot kvelden, kom han til en kongsgård. Der stod kongen ute på trappa, og spurte hvor han skulle hen.

«Å, jeg går bare og hører etter tjeneste jeg, far», sa gutten.

«Vil du tjene hos meg og gjete de syv folene mine?» spurte kongen. «Dersom du kan gjete dem en hel dag, og si meg om kvelden hva de eter og drikker, så skal du få prinsessen og halve riket, men kan du ikke, så skjærer jeg tre røde remmer av ryggen din.»

Ja, det syntes gutten var et lett arbeide. Det skulle han nok klare, mente han.

Om morgenen, da det lyste av dagen, slapp stallmesteren de syv folene. De sprang av sted og gutten etter, og så kan det vel hende det gikk både over berg og daler, gjennom busker og kjerr. Da gutten hadde sprunget slik en god stund, tok han på å bli trett, og da han hadde holdt på enda et stykke, var han vel fornøyd av hele gjetingen. Og med det samme kom han til ei bergkløft. Der satt ei gammal kjerring og spant på en hånd-tén. Da hun fikk se gutten, som sprang etter folene så svetten drev av ham, ropte kjerringa:

«Kom hit, kom hit, min vene sønn, så skal jeg lyske deg!»

Det ville gutten gjerne. Han satte seg i bergkløfta hos kjerringa og la hodet sitt i fanget hennes, og så lysket hun ham hele dagen, mens han lå og latet seg.

Da det led mot kvelden, ville gutten gå. «Jeg får like godt rusle rett hjem igjen», sa han, «for til kongsgården kan det ikke nytte jeg kommer.»

«Vent litt til i mørkningen», sa kjerringa, «så kommer folene til kongen fremfor her igjen, så kan du springe hjem igjen med dem. Det er ingen som vet at du har ligget her hele dagen isteden for å gjete folene.»

Da de nå kom, gav hun gutten ei vannkrukke og en mosedott. Det skulle han vise kongen, og si at det var det de syv folene åt og drakk.

«Har du nå gjett tro og vel hele dagen da?» sa kongen da gutten kom frem for ham om kvelden.

«Ja, jeg har nok det», sa gutten.

«Så kan du vel si meg, hva det er de syv folene mine eter og drikker?» spurte kongen.

Ja, gutten viste frem vannkrukka og mosedotten han hadde fått av kjerringa: «Der ser du maten, og der ser du drikken deres», sa gutten.

Men så skjønte kongen nok hvordan han hadde gjett, og han ble så harm at han bød de skulle jage ham igjen på øyeblikket, men først skulle de skjære tre røde remmer av ryggen på ham og strø salt i.

Da gutten kom hjem igjen, kan du nok vite hvordan han var til mote. Én gang hadde han gått ut for å få tjeneste, sa han, men det gjorde han aldri mere.

Dagen etter sa den andre sønnen at han ville ut i verden og friste lykken. Foreldrene sa nei, og bad ham se på ryggen til bror sin, men gutten gav seg ikke, han ble ved sitt, og langt om lenge fikk han da lov, og la i veien.

Da han hadde gått hele dagen, kom han også til kongsgården. Der stod kongen ute på trammen og spurte hvor han skulle hen, og da gutten svarte at han gikk og hørte etter tjeneste, sa kongen han kunne få tjene hos ham og gjete de syv folene hans. Og så satte kongen samme straff og samme lønn for han som han hadde satt for broren. Ja, gutten var straks villig til det, han tok da tjeneste hos kongen, for han skulle nok passe folene og si kongen hva de åt og drakk, mente han.

I grålysningen om morgenen slapp stallmesteren de syv folene. De av sted igjen over berg og dal, og gutten baketter. Men det gikk like ens med han som med broren. Da han hadde sprunget etter folene en lang, lang stund, så han både var svett og trett, kom han forbi ei bergkløft. Der satt det ei gammal kjerring og spant på en hånd-tén, og hun ropte til gutten:

«Kom hit, kom hit, min vene sønn, så skal jeg lyske deg!»

Det syntes gutten vel om. Han lot folene løpe sin vei og satte seg i bergkløfta hos kjerringa. Så satt han og så lå han, og late seg gjorde han hele dagen.

Da folene kom tilbake om kvelden, fikk han også en mosedott og ei vannkrukke av kjerringa som han skulle vise kongen. Men da så kongen spurte gutten: «Kan du si meg hva de syv folene mine eter og drikker?» og gutten stakk frem mosedotten og vannkrukka, og sa: «Ja, der ser du maten, og der ser du drikken deres» – ble kongen sint igjen, og bød at de skulle skjære tre røde remmer av ryggen på ham og strø salt i, og jage ham hjem på flekken.

Da så gutten kom hjem igjen, fortalte han også hvordan det hadde gått ham, og sa at én gang hadde han gått ut for å få tjeneste, men det gjorde han visst aldri mere.

Tredje dagen ville Askeladden i veien. Han hadde nok lyst til å prøve å gjete de syv folene han også, sa han.

De andre lo og gjorde narr av ham: «Når det har gått slik med oss, så skal vel du klare det – du ser ut til det du, som aldri har gjort annet enn ligge i aska og grave!» sa de.

«Ja, jeg vil nok i veien likevel jeg», sa Askeladden, «jeg har nå en gang fått det i hodet.»

Og alt de andre lo og alt foreldrene ba, så hjalp det ikke, Askeladden la i veien han.

Da han så hadde gått hele dagen, kom han også til kongsgården i mørkningen. Der stod kongen ute på trammen og spurte hvor han skulle hen.

«Jeg går nok og hører etter tjeneste», sa Askeladden.

«Hvor er du fra da?» spurte kongen, for han ville ha litt bedre greie på det nå, før han tok noen til tjeneste.

Askeladden fortalte da hvor han var fra, og sa at han var bror til de to som hadde gjett de syv folene til kongen, og så spurte han om ikke han kunne få prøve å gjete dem neste dagen.

«Å tvi!» sa kongen – han ble rent sint bare han kom i hug dem. «Er du bror til de to, så duger du vel ikke stort, du heller. Slike har jeg hatt nok av!»

«Ja, men siden jeg nå er kommet her, kunne jeg vel få lov å prøve meg, jeg også», sa Askeladden.

«Å ja, vil du endelig ha ryggen din flådd, så gjerne for meg», sa kongen.

«Jeg vil nok heller ha kongsdatteren jeg», sa Askeladden.

Om morgenen i grålysningen slapp stallmesteren de syv folene igjen, og de av sted over berg og dal, gjennom busker og kjerr, og Askeladden baketter. Da han hadde sprunget slik en god stund, kom han også til bergkløfta. Der satt den gamle kjerringa igjen og spant på hånd-ténen sin og ropte til Askeladden:

«Kom hit, kom hit, min vene sønn, så skal jeg lyske deg!» sa hun.

«Kyss meg bak, kyss meg bak!» sa Askeladden, hoppet og sprang og holdt i folerumpa.

Da han vel hadde kommet forbi bergkløfta, sa den yngste folen: «Sett deg opp på ryggen min du, for vi har lang vei ennå», og det gjorde han.

Så reiste de et langt, langt stykke til.

«Ser du noe nå?» sa folen.

«Nei», sa Askeladden.

De reiste da et godt stykke igjen.

«Ser du noe nå?» spurte folen.

«Å, nei», sa gutten.

Da de hadde reist et langt, langt stykke, spurte folen igjen: «Ser du noe nå da?»

«Ja, nå synes jeg det hvitner i noe», sa Askeladden. «Det ser ut som en stor diger bjørkestubbe.»

«Ja, der skal vi inn», sa folen.

Da de så kom til stubben, tok den eldste folen og brøt den til side, så var det en dør der stubben hadde stått. Innenfor var en liten stue, og i stuen var det ikke stort annet enn en liten peis og et par krakker, men bak døren hang et stort rustent sverd og en liten krukke.

«Kan du svinge sverdet?» spurte folen.

Askeladden prøvde, men han kunne ikke. Så måtte han ta seg en slurk av krukken, først én gang, så en gang til, og enda en gang, og så kunne han håndtere det som ingenting.

«Ja, nå må du ta sverdet med deg», sa folen. «Med det skal du hogge hodet av oss alle syv på bryllupsdagen din, så blir vi til prinser igjen, som vi var før. For vi er brødre til prinsessen som du skal få, når du kan si kongen hva vi eter og drikker. Men det er et fælt troll som har kastet ham på oss. Når du så har hogget hodet av oss, må du passe vel på å legge hvert hode ved rova til den kroppen som det satt på; så har trolldommen ikke mere makt med oss.»

Det lovte Askeladden, og så reiste de videre.

Da de hadde reist en lang, lang vei, spurte folen: «Ser du noe?»

«Nei», sa Askeladden.

Så reiste de en god stund enda.

«Enn nå?» spurte folen. «Ser du noe nå?»

«Å, nei», sa Askeladden.

Så reiste de mange, mange mil igjen, både over berg og daler.

«Nå da?» sa folen, «ser du ikke noe ennå?»

«Jo», sa Askeladden, «nå ser jeg likesom en stripe som blåner langt, langt borte.»

«Ja, det er en elv det», sa folen. «Den skal vi over.»

Over elven gikk det en lang gild bro, og da de hadde kommet på den andre siden, reiste de igjen et langt, langt stykke. Så spurte folen igjen om Askeladden ikke så noe.

Jo, den gangen så han det svartnet i noe langt borte, likesom i et kirketårn.

«Ja, der skal vi inn igjen», sa folen.

Da folene kom inn på kirkegården, ble de til mennesker igjen og så ut som kongssønner, med så gilde klær at det lyste av dem. Og så gikk de inn i kirken, og der fikk de brød og vin av presten som stod for alteret. Askeladden gikk også inn, men da presten hadde lagt hendene på prinsene og lyst velsignelsen, gikk de ut av kirken igjen, og det gjorde Askeladden også – men han tok med seg en vinflaske og et alterbrød. Og med det samme de syv kongssønnene kom ut på kirkegården ble de til foler igjen. Så satte Askeladden seg på ryggen til den yngste, og så gikk det tilbake igjen samme veien de var kommet, men enda mye, mye fortere. Først reiste de over broen, så forbi stubben, og så forbi kjerringa som satt i bergkløfta og spant. Og det gikk så fort at Askeladden ikke kunne høre det kjerringa skreik etter ham, men så mye hørte han at han skjønte hun var fælt sint.

Det var nesten mørkt da de kom tilbake til kongsgården om kvelden, og kongen sjøl stod på gården og ventet på dem.

«Har du nå gjett tro og vel hele dagen?» sa kongen til Askeladden.

«Jeg har gjort mitt beste jeg», svarte Askeladden.

«Så kan du vel si meg hva de syv folene mine eter og drikker?» spurte kongen.

Askeladden tok frem alterbrødet og vinflasken, og viste kongen. «Der ser du maten, og der ser du drikken deres», sa han.

«Ja, du har gjett tro og vel», sa kongen, «og du skal ha prinsessen og halve riket.»

Så ble det laget til bryllup, og det skulle være så gildt og gjevt at det både skulle høres og spørres, sa kongen. Men da de satt ved brudebordet reiste brudgommen seg og gikk ned i stallen, for han hadde glemt noe der, og det måtte han gå etter, sa han. Da han kom ned der, gjorde han som folene hadde sagt, og hugget hodet av dem alle syv, først av den eldste, så av alle de andre, etter som de var gamle til, og så passet han på å legge hvert hode ved rova til den folen det hadde sittet på. Og etter som han gjorde det, ble de til prinser igjen.

Da han kom inn til bryllupsbordet med de syv prinsene, ble kongen så glad at han både kysset og klappet Askeladden, og bruden hans ble enda gladere i ham enn hun før hadde vært.

«Halve riket har du fått nå», sa kongen, «og det andre halve skal du få etter min død, for sønnene mine de kan skaffe seg land og rike sjøl, nå som de har blitt prinser igjen.»

Så kan det vel hende det ble glede og moro i det bryllupet.

Jeg var også med, men det var ingen som hadde stunder til å komme i hug meg, jeg fikk ikke annet enn ei kakeskive med smør på. Den la jeg på ovnen, og kaka brann, og smøret rann, og ikke fikk jeg ett aldri det grann.

Ordforklaringer

- lyske: plukke ut lus av håret

- gild: flott, staselig

Lastet fra: EventyrForAlle.no

Les og hør kjente og ukjente eventyr,
gratis på norsk.

Norsk folkeeventyr fra samlingene til Peter Christen Asbjørnsen (1812-1885), Jørgen Moe (1813-1882) og Moltke Moe (1859-1913). (Offentlig eiendom - public domain)

Kilde: Barne-Eventyr av Asbjørnsen og Moe, 1930 (nb.no) (Offentlig eiendom - public domain)

Teksten er redigert av Karl-Robert Rønning.

Dette verket er lisensiert under følgende Creative Commons lisens: Navngivelse-DelPåSammeVilkår 4.0 Internasjonal. For å se en kopi av denne lisensen, besøk http://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0/.

Illustratør: Theodor Kittelsen (1857-1914)

Kilder:

- Barne-Eventyr av Asbjørnsen og Moe, 1909 (nb.no)

- Barne-Eventyr av Asbjørnsen og Moe, 1930 (nb.no)

Dette arbeidet er fri for kjente opphavsrettsrestriksjoner.

Table of Contents

- De syv folene

- Ordforklaringer