Rike Per Kremmer

Det var en gang en mann som de kalte Rike Per Kremmer fordi han hadde reist rundt med kram og samla mange penger, så han var blitt en rik mann. Denne Rike-Per hadde ei datter, og henne holdt han så gjev at alle de frierne som kom til henne fikk avslag, for han syntes at ingen var god nok. Da det gikk slik med alle, så kom det til slutt ingen, og da det tok til å dra ut i årene, så ble Per redd hun ikke skulle bli gift.

«Jeg lurer virkelig på», sa han til kona, «hvorfor det ikke kommer noen og frir til dattera vår, som er så rik? Det skulle da være virkelig rart om det ikke skulle være noen som ville ha henne, for penger har hun, og flere får han. Jeg mener jeg får reise til stjernekikkerne og spørre dem om hvem hun skal ha, for det kommer jo ikke et mors liv her lenger.»

«Hvordan kan stjernekikkerne svare på det da?» spurte kona.

«Jo, de leser allting i stjernene de», sa Rike-Per.

Han tok med seg mange penger til stjernekikkerne, og spurte dem om de ville se på stjernene og si ham hva mann dattera hans skulle få.

Stjernekikkerne så på stjernene, men de sa at de kunne ikke se det. Men Per bad dem at de måtte se bedre etter og endelig si ham det, han skulle betale dem godt for det. Stjernekikkerne så da bedre etter, og sa at dattera hans skulle få til mann det møllerbarnet som nettopp hadde kommet til verden, i den kverna som lå rett nedenfor gården til Rike-Per. Per gav stjernekikkerne hundre daler, og reiste hjem med den opplysninga han hadde fått. Han syntes det var altfor urimelig at dattera hans skulle få en til mann som nettopp hadde blitt født, og det en som var så fattig. Det sa han også til kona si.

«Jeg lurer på om jeg ikke kunne få dem til å selge meg gutten», sa han, «så skal vi nok få ham vekk.»

«Jo, det tenker jeg nok», sa kona, «det er fattigfolk.»

Per gikk da ned i kverna, og spurte kona om hun ikke ville selge ham gutten. Hun skulle få mange penger for ham. Nei, det ville hun slett ikke.

«Neimen om jeg skjønner hvorfor du ikke vil det», sa Per Kremmer. «Det er da bare fattigkår med dere, og gutten skal ikke lette det kan jeg tro.»

Men hun var så glad i gutten at hun ville ikke miste ham. Da mølleren kom inn sa Per det samme til ham, og lovte at han skulle gi ham seks hundre daler for gutten så de kunne kjøpe seg en gård, og slippe å male for folk, og slite når det ikke var kvernvann. Det syntes mølleren godt om, og han talte med kona, og så fikk Rike-Per gutten. Mora gråt og bar seg ille, men Per trøsta henne med at han skulle få det godt. Men de måtte love at de ikke skulle spørre etter ham, for han ville sette ham langt bort i andre land, til å lære fremmede språk.

Da Per Kremmer var kommet hjem med gutten, lot han snekre ei lita kiste som var så fint tilstelt at det var en lyst å se. Den tetta han med bek, la møllergutten nedi, låste igjen låsen, og satte den ut i elva så strømmen fór av sted med den. Nå er jeg kvitt ham, tenkte Per Kremmer.

Men da kista hadde seilt langt nedover elva, kom den inn i ei vannrenne til et annet kvernbruk og fór gjennom den ned på kvernkallen så kverna stansa. Mannen gikk da ned og skulle se etter hva det var som stansa kverna, og så fant han kista og tok den med seg opp.

Da han kom hjem til kona til middag, sa han: «Jeg lurer skikkelig på hva det kan være for noe i denne kista, den kom farende ned på kvernkallen gjennom renna og stansa kverna for meg i dag.

«Det skal vi snart få vite», sa kona, «nøkkelen står jo i. Lukk bare opp.»

Da de lukka opp lå det der det vakreste barnet noen ville se, og de ble glad og ville beholde gutten, for selv hadde de ingen barn, og så vidt til års var de at de heller ikke kunne vente å få noen mere.

Da det nå hadde gått ei stund, tok Per Kremmer igjen til å lure på om det ikke ville komme friere til dattera hans, som var så rik og hadde så mange penger. Men det kom ingen, og så reiste han til stjernekikkerne igjen, og bød dem mange penger hvis de kunne si ham hvem dattera hans skulle få til mann.

«Vi har jo sagt deg at hun skal få den møllergutten der nede», sa stjernekikkerne.

«Ja, det er godt og vel nok», sa Per Kremmer, «men han er det nå gått galt med, så han er kommet av dage, og kunne jeg få vite hvem dattera mi skal ha til mann så ville jeg gjerne gi to hundre daler.»

Stjernekikkerne så på stjernene igjen, men så ble de vonde og sa: «Hun skal likevel ha den møllergutten du satte ut i elva og ville gjøre ende på, for han lever ennå, og er i den kverna som ligger så og så langt nedenfor.»

Per Kremmer gav dem to hundre daler for spådommen, og tenkte på om det ikke skulle være råd til å bli av med den møllergutten.

Det første Per Kremmer gjorde da han kom hjem, var å reise ned til kverna. Da var gutten så stor at han hadde stått på kirkegulvet, og han gikk i kverna og hjalp til. En vakker gutt var det blitt av ham.

«Kunne du ikke la meg få den gutten du?» sa Per Kremmer til mølleren.

«Nei, kan jeg ikke», svarte han. «Jeg har fostra ham opp som min egen, og han har skikka seg vel, så nå kan jeg ha hjelp og nytte av ham i kverna, for sjøl tar jeg på å bli gammel og skrøpelig.»

«Ja, så går det meg også», sa Per Kremmer, «og derfor ville jeg gjerne ha én som jeg kunne lære opp til å handle. Vil du la meg få ham, skal jeg gi deg seks hundre daler, så kunne du kjøpe deg en gård, og leve i ro og fred på dine gamle dager.»

Ja, da mølleren hørte det, lot han Per Kremmer få gutten.

De to reiste nå vidt omkring med kram og handla, til de kom til et gjestgiversted som lå ved kanten av en stor skog. Derfra sendte Per gutten hjem med et brev til kona si – for rett ovenfor skogen var det ikke langt – og bad ham si til henne at hun skulle gjøre det som stod i brevet så snart som mulig. Men i brevet stod det at hun straks på timen skulle gjøre opp en stor varme og kaste møllergutten på den, og hvis hun ikke gjorde det skulle hun brennes levende selv.

Gutten gikk av sted med brevet, og da det led mot kvelden kom han til en gård langt borti skogen, og der gikk han inn. Folk fant han ikke, men på et rom stod det ei oppredd seng, og den la han seg tvers over. Brevet hadde han satt under hattebandet sitt, og hatten la han over ansiktet. Da røverne kom hjem – for på gården holdt det til tolv røvere – og da de så gutten ligge på senga, lurte de på hva han var for en, og en av dem tok brevet og åpna og leste det.

«Hm, hm», sa han, «det er Per Kremmer som er ute. Men nå skal vi gjøre ham et puss, for det ville være synd om den gamle kjeltringen skulle få gjort ende på slik en ung vakker gutt.»

Så skrev røverne et annet brev til kona, og festa det under hattebandet mens gutten sov, og i det brevet skrev de at hun på øyeblikket skulle holde bryllup for dattera og møllergutten, og gi dem hester og fe og redskap, og sette dem i full vei på den gården som han hadde oppunder åsen, og hvis det ikke var gjort til han kom hjem så skulle hun komme til å unngjelde for det.

Den andre dagen lot røverne gutten gå, og da han kom hjem og gav henne brevet, sa han at han skulle hilse fra Per Kremmer og si at hun skulle gjøre som det stod i brevet, og det på flygende flekken.

«Du må ha tjent ham som en bra gutt», sa kremmerkjerringa til møllergutten, «siden han kan skrive slik nå, for den ganga dere reiste, var han så gal på deg at han ikke visste hvordan han skulle få livet av deg.»

Hun laget da til bryllup, og satte dem i vei med hester og fe og all slags redskap på gården oppunder åsen.

Ikke lenge etter kom Per Kremmer hjem igjen, og det første han spurte om var om hun hadde gjort det han hadde skrevet i brevet.

«Ja, jeg syntes nok det var rart, men jeg turde ikke annet», sa hun.

Så spurte Per hvor dattera var.

«Du kan vel vite hvor hun er», sa kona. «Hun er jo hos ham, på gården oppunder åsen, slik som det stod i brevet.»

Da Per Kremmer fikk høre hvordan det hang i hop, og fikk se brevet, ble han så sint at han var ferdig til å fly i filler, og han satte straks av sted opp på gården til ungfolkene.

«Det er vel nok, min gutt, at du har fått dattera mi», sa han til møllergutten, «men vil du tenke på å beholde henne, må du gå til dragen av Dybenfart og skaffe meg tre fjær av stjerten på ham, for den som har dem kan få hva han vil.»

«Hvor skal jeg finne ham da?» sa svigersønnen hans.

«Det får bli din sak, ikke vet jeg det», sa Per Kremmer.

Gutten la optimistisk i vei, og da han hadde gått ei stund kom han til en kongsgård. Her får jeg gå inn og spørre meg for, tenkte han, for slike folk er bedre kjent i verden enn andre, kanskje jeg her kunne få vite veien.

Kongen spurte hvor han var fra, og hva ærend han reiste i.

«Jeg skal til dragen av Dybenfart og ha tre fjær av stjerten på ham, om jeg bare kunne finne ham», sa gutten.

Det skulle det lykke til, mente kongen, «for jeg har ennå aldri hørt at noen er kommet tilbake fra ham», sa han. «Men skulle du treffe ham, så kunne du gjerne spørre ham fra meg hvorfor jeg ikke kan få rent vann i brønnen min, som jeg har kasta opp den ene ganga etter den andre, men aldri kan jeg få rent vann i den.»

«Ja, jeg skal så gjøre», sa gutten.

På kongsgården levde han vel, og fikk både niste og penger da han reiste.

Om kvelden kom han til en kongsgård igjen. Da han kom inn på kjøkkenet kom kongen ut og spurte hvor han var fra, og hva ærend han reiste i.

«Jeg skal til dragen av Dybenfart og ha tre fjær av stjerten på ham», sa gutten.

«Det vil nok lykke til det», sa kongen, «for ennå har jeg ikke hørt at noen er kommet tilbake fra ham. Men skulle du komme frem, så kan du gjerne spørre ham fra meg hvor dattera mi er, som ble borte for mange år siden», sa han. «Jeg har både lett og lyst etter henne fra alle kirker, men ingen har kunnet si meg noe om henne.»

«Skal så gjøre», sa gutten.

På kongsgården levde han godt og vel, og da han gikk fikk han både niste og penger.

Da det led på kvelden igjen, kom han til enda en kongsgård. Her kom dronninga ut på kjøkkenet og spurte ham hvor han var fra, og hva ærend han reiste i.

«Jeg skal til dragen av Dybenfart og ha tre fjær av stjerten på ham», sa gutten.

«Det skal nok lykke til det», sa dronninga, «for jeg har aldri hørt at noen er kommet tilbake fra ham. Men skulle du finne ham, så kunne du gjerne spørre fra meg hvor jeg skal finne gullnøklene mine som jeg har mista.»

«Jeg skal så gjøre», sa gutten.

Da han hadde gått en stund, kom han til ei stor bred elv. Mens han stod og lurte på hvordan han skulle komme over, eller om han skulle gå langs med, kom det en gammel krokrygga mann og spurte hvor han skulle hen.

«Jeg skal nok til dragen av Dybenfart jeg, om det var noen som kunne si meg hvor jeg skal finne ham», svarte gutten.

«Det kan jeg nok si deg», sa mannen, «for jeg går her og setter over dem som skal til ham. Han bor straks ovenfor her. Bare du kommer opp bakken ser du slottet hans, og får du snakke med ham, så kan du gjerne spørre ham fra meg hvor lenge jeg skal gå her og sette over.»

«Jeg skal så», sa gutten.

Mannen tok ham på ryggen og bar ham over elva, og da han hadde kommet opp på bakken så han slottet og gikk inn. Der var kongsdattera alene hjemme.

«Men kjære vene, tør det komme kristent folk hit?» sa hun. «Det har det ikke vært her siden jeg kom, og det er nok best du ser å komme av sted igjen så fort du kan, for når draga kommer hjem så lukter han deg, og så sluker han deg med det samme, og meg gjør du også ulykkelig.»

«Nei», sa gutten, «jeg kan ikke gå før jeg har fått tre fjær av stjerten på ham.»

«Det får du aldri», sa kongsdattera.

Men gutten ville ikke gå, han ville vente på draga, og få fjærene av stjerten og svar på spørsmålene.

«Ja, siden du er så stri på det, så får jeg vel se om jeg kan hjelpe deg», sa kongsdattera. «Prøv om du kan løfte sverdet som henger på veggen der.»

Nei, gutten kunne ikke rugge det engang.

«Ja, så får du ta deg en slurk av denne flaska», sa kongsdattera.

Da gutten hadde sittet en stund, så skulle han til å prøve igjen. Da kunne han så vidt rugge det.

«Du får nok ta deg en slurk til, sa kongsdattera, «og så får du si meg ærendet ditt.»

Han tok seg en slurk, og så fortalte han at det var en konge som hadde bedt ham om å spørre draga hvorfor han ikke kunne få rent vann i brønnen sin, fra en annen skulle han spørre hvor det var blitt av dattera hans som var blitt borte for mange år siden, og for ei dronning skulle han spørre draga hvor det var blitt av gullnøklene hennes, og til slutt så skulle han spørre draga fra ferjemannen hvor lenge han skulle gå der nede og sette over.

Da han tok fatt i sverdet igjen kunne han løfte det, og da han hadde fått seg en slurk til kunne han svinge det.

«Skal ikke draga gjøre ende på deg med det samme, så får du krype under senga», sa kongsdattera da det led mot kvelden, «for nå kommer han snart hjem, og der må du ligge så stille at han ikke merker deg. Når vi så har lagt oss så skal jeg spørre ham, men da må du høre godt etter og legge vel merke til hva han svarer, og under senga må du bli liggende til alt er stilt og draga sovner igjen. Kryp så sakte frem og ta sverdet med deg, og når han står opp må du passe på å hugge hodet av ham med ett hugg, og med det samme nappe de tre fjærene, ellers river han dem av seg for at ingen skal ha godt av dem.»

Ei stund etter at gutten hadde krøpet under senga, kom draga hjem.

«Hu! Her lukter så kristen manns bein!» sa draga.

«Å ja, det kom en ravn flygende med et mannebein i nebbet og satte seg på taket», sa kongsdattera. «Det må være det du kjenner lukten av.»

«Jaså», sa draga.

Så satte kongsdattera frem maten, og da de hadde ett, la de seg. Men da de hadde ligget ei stund, sov hun så urolig, og med ett så kvakk hun.

«Au da!» sa hun.

«Hva feiler deg?» sa draga.

«Å, jeg sover så urolig», sa kongsdattera, «og så hadde jeg slik en underlig drøm.»

«Hva drømte du da?» sa draga.

«Jeg syntes det kom en konge her og spurte deg hva han skulle gjøre for å få rent vann i brønnen sin», sa kongsdattera.

«Å, det kunne han nok vite sjøl», sa draga. «Når han graver om brønnen og tar opp den gamle råtne stokken som ligger på bunnen, så får han rent vann igjen. Men ligg nå bare rolig.»

Da kongsdattera hadde ligget litt, så ble hun så urolig og tok til å kaste seg i senga, og så kvakk hun igjen: «Au da!»

«Hva er nå på ferde igjen?» sa draga.

«Å, jeg sover så urolig, og så hadde jeg slik en underlig drøm», sa kongsdattera.

«Det var da svært til drømming på deg», sa draga. «Hva drømte du nå da?»

«Jeg syntes det kom en konge her og spurte deg hvor det var blitt av dattera hans, som hadde blitt borte for mange år siden», sa kongsdattera.

«Det er du det», sa draga, «men deg får han aldri se mere. Men nå ber jeg deg at du lar meg ha nattero og ikke ligger og drømmer mere, ellers knekker jeg sidebeina på deg.»

Kongsdattera hadde ikke ligget lenge, før hun tok til å bli urolig igjen. Rett som det var så kvakk hun: «Au da!» sa hun.

«Nå, er det nå så igjen! Hva er det på ferde nå da?» sa draga, da var han så vill og søvngretten, så han var nære på å fly i flint.

«Å, du må ikke bli vond», sa kongsdattera, «men jeg hadde slik en underlig drøm.»

«Det var da endeløst til drømming også! Hva drømte du nå da?» sa draga.

«Jeg syntes det kom ei dronning hit som spurte deg om du kunne si henne hvor hun skulle finne igjen de gullnøklene sine som hun har mista.»

«Å, hun kan se etter mellom buskene der hun pleier å ligge og dra seg etter middagen, så finner hun dem», sa draga. «Men la meg nå være i fred for flere drømmer.»

Så sov de en stund, men da tok kongsdatteren til å bli så urolig igjen, og rett som det var så kvakk hun: «Au da!»

«Du blir nok ikke bra før jeg får knekt nakkebeinet på deg», sa draga. Da var han så gal at gnistene spruta av ham. «Hva er det på ferde nå igjen da?»

«Å, du må slett ikke være vond på meg, jeg kan ikke noe for det», sa hun, «men jeg hadde slik en underlig drøm.»

«Det er da måte på drømming også», sa draga. «Hva drømte du nå da?»

«Jeg syntes at ferjemannen ved sundstedet her nede kom og spurte hvor lenge han skal gå der og sette over», sa kongsdattera.

«Det dumme beistet, det kan han da snart slippe», sa draga, «når det kommer én som vil over, og han kaster ham ut i elva og sier: «Sett nå du over, til du blir avløst!» Men la meg nå ha ro for drømmene dine, ellers blir det en annen dans.»

Ja, så lot kongsdattera ham sove i fred. Men så snart det ble stilt, og møllergutten bare hørte draga snorke, krøyp han frem. Før det var lyst stod draga opp, men han hadde ikke kommet med begge beina på gulvet, før gutten hugg av hodet og nappa tre fjær av stjerten på ham. Da ble det stor glede, og både gutten og kongsdattera tok så mye gull og sølv og penger og andre gilde ting som de kunne få med, og da de kom til sundet, tulla de ferjemannen så rent bort med alt det han fikk å bære over, at han glemte å spørre om hva draga hadde sagt, til alt i hop og gullet og kongsdattera var over.

«Det er sant, du», sa han da de skulle av sted, «spurte du draga om det som jeg bad deg om?»

«Jada», sa gutten, «han sa at når det kommer én som vil over, så skal du kaste ham midt uti elva og si: «Sett nå du over til du blir avløst», – så blir du fri.»

«Å tvi vøre deg», sa sundmannen. «Hadde du sagt det før, skulle du fått løst meg av.»

Da de kom til den første kongsgården, spurte dronninga om han hadde spurt draga om gullnøklene hennes.

«Ja», svarte gutten, og så hviska han til dronninga: «Han sa du skulle lete mellom buskene der du pleier å ligge og dra deg etter middagen.»

«Hysj, si ingenting», sa dronninga og gav gutten hundre daler.

Da han kom til den andre kongsgården, spurte kongen om han hadde snakka til draga om det han bad om.

«Ja», sa gutten, «det gjorde jeg, og her er dattera di.»

Da ble kongen så glad at han gjerne hadde gitt møllergutten kongsdattera og halve riket. Men da han var gift før så fikk han to hundre daler, og hester og vogn, og så mye gull og sølv som han kunne få med seg.

Da han nå kom til den tredje kongsgården, kom kongen ut og spurte om han hadde spurt draga om det han bad om.

«Ja», svarte gutten. «Han sa du skulle kaste opp brønnen og ta opp den råtne gamle stokken som ligger på bunnen, så får du nok rent vann.»

Så gav kongen ham tre hundre daler.

Derfra reiste han like hjem, og han var så tilstasa med gull og sølv, og så gild at det lyste og lavde av ham. Og nå var han mye rikere enn Per Kremmer. Da Per fikk fjærene hadde han ikke noe å si mot giftermålet, men da han fikk se all rikdommen ble han rent opp i under, og spurte om det var slik velstand hos draga.

«Ja», sa gutten, «det var mye mer enn jeg kunne få med, det er så mye at det blir mange hestelass, og hvis du vil reise dit så er det visst nok til deg også.»

Ja, Per Kremmer ville mer enn gjerne reise. Så sa svigersønnen ham veien så vel at han slapp å spørre seg frem. «Men hestene», sa han, «er det best du setter igjen på denne siden av elva, den gamle sundmannen, han hjelper deg nok over.»

Per dro av gårde, og stor niste tok han med seg og mange hester, men dem satte han etter seg ved elva slik som gutten hadde sagt. Så tok sundmannen ham på ryggen, og da de kom et stykke uti, kasta han ham midt uti elva og sa: «Nå kan du gå her og sette over til du blir avløst!» Og har ingen løst ham av, så går Rike Per Kremmer der og setter over den dag i dag.

Ordforklaringer

- kremmer: handelsmann

- kram: billige småvarer

- daler: gammel norsk sølvmynt, tilsvarer rundt 60 kr i dag

- kvernkall: hjul med skovler som vannet renner over for å drive kverna

- stå på kirkegulvet: konfirmere seg

- lave: å drysse eller falle ned i store mengder

Lastet fra: EventyrForAlle.no

Les og hør kjente og ukjente eventyr,

gratis på norsk.

Norsk folkeeventyr fra samlingene til Peter Christen Asbjørnsen (1812-1885), Jørgen Moe (1813-1882) og Moltke Moe (1859-1913). (Offentlig eiendom - public domain)

Kilde: Nye Barne-Eventyr av Asbjørnsen og Moe, 1927 (nb.no) (Offentlig eiendom - public domain)

Teksten er redigert av Karl-Robert Rønning.

Dette verket er lisensiert under følgende Creative Commons lisens: Navngivelse-DelPåSammeVilkår 4.0 Internasjonal. For å se en kopi av denne lisensen, besøk http://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0/.

Illustratør: Theodor Kittelsen (1857-1914)

Digitalt fargelagt av Karl-Robert Rønning.

Kilde: Rike Per Kremmer og andre eventyr for barn, 1939 (nb.no)

Dette arbeidet er fri for kjente opphavsrettsrestriksjoner.

Table of Contents

Rike Per Kremmer

Ordforklaringer

Rettigheter og info