De tolv villender

Det var en gang en dronning som var ute og kjørte. Det var om vinteren, og det hadde nettopp falt nysne. Da hun hadde kommet et stykke på veien, tok hun til å blø neseblod og måtte gå ut av sleden. Mens hun stod oppmed gjerdet og så på det røde blodet og den hvite sneen, kom hun til å tenke på at hun hadde tolv sønner og ingen datter, og så sa hun ved seg selv:

«Hadde jeg en datter så hvit som sne og så rød som blod, så kunne det gjerne være det samme med sønnene mine.»

Det var nesten ikke sagt før det kom ei trollkjerring til henne. «En datter skal du få», sa hun, «og hun skal være så hvit som sne og så rød som blod, og så skal sønnene dine være mine. Men du kan få ha dem hos deg til barnet er døpt.»

Da tiden kom fikk dronningen en datter, og hun var så hvit som sne og så rød som blod, slik som trollkjerringa hadde lovt, og derfor kalte de henne også Snehvit og Rosenrød. Det ble stor glede på kongsgården, og dronningen var så glad at det ikke var noen måte på det. Men da hun kom i hug det hun hadde lovt trollheksa, lot hun en sølvsmed gjøre tolv sølvskjeer, én til hver prins, og så lot hun ham enda gjøre én til, og den gav hun Snehvit og Rosenrød.

Så snart prinsessen var døpt, ble prinsene omskapt til tolv villender og fløy sin vei, og de så ikke mere til dem. De var borte og de ble borte. Prinsessen vokste opp, og hun ble både stor og vakker, men hun var ofte så underlig og sørgmodig, og det var ikke noen som kunne skjønne hva det var som feilte henne.

Men så var det en aften dronningen også var så sørgmodig, for hun hadde vel mange underlige tanker når hun tenkte på sønnene sine. Så sa hun til Snehvit og Rosenrød: «Hvorfor er du så sørgmodig, barnet mitt? Er det noe som feiler deg, så si fra! Er det noe du vil ha, skal du få det.»

«Å, jeg synes det er så ensomt», sa Snehvit og Rosenrød. «Alle andre har søsken, men jeg er så alene, jeg har ingen. Det er det som jeg sørger for.»

«Du har også hatt søsken, barnet mitt», sa dronningen. «Jeg har hatt tolv sønner, som var brødrene dine, men alle dem gav jeg bort for å få deg», sa hun, og så fortalte hun hele sammenhengen.

Da prinsessen hørte det hadde hun ikke ro på seg. Alt det dronningen gråt og bar seg, så hjalp det ikke, hun ville av sted og hun måtte av sted for å lete opp brødrene sine, for hun syntes hun var skyld i det alt sammen. Og til sist så gikk hun da også fra kongsgården. Hun gikk og hun gikk så langt ut i den vide verden, at du ikke skulle tro at så fin en jomfru hadde orket å gå så langt.

En gang hadde hun gått i lang tid i en stor, stor skog. Så var det en dag hun var blitt trett og satte seg ned på en tue, og der sovnet hun. Da drømte hun at hun gikk lenger inn i skogen til en liten tømret hytte, og der var brødrene hennes. Med det samme våknet hun, og rett fremfor seg så hun en oppgått sti i den grønne mosen, og den stien gikk dypere inn i skogen. Den fulgte hun, og langt om lenge kom hun også til slikt et lite tømmerhus som hun hadde drømt om.

Da hun kom inn i stuen var det ingen inne. Men det stod tolv senger, og tolv stoler, og tolv skjeer, og tolv ting av alt som fantes. Da hun fikk se det, ble hun så glad at hun ikke hadde vært så glad på mange år, for hun kunne straks skjønne at brødrene bodde der, og at det var de som eide sengene og stolene og skjeene. Hun til å legge på varmen og sope og reie opp sengene og koke mat og stelle og pynte, det beste hun kunne. Og da hun hadde kokt og laget til dem alle, så spiste hun selv, men skjeen sin glemte hun på bordet, og så krøp hun inn under den yngste brorens seng og la seg der.

Ikke før hadde hun lagt seg, så hørte hun det suste og hvinte i luften, og så kom alle villendene farende inn, men i det samme de kom over dørstokken ble de til prinser.

«Å, så godt og varmt her er da!» sa de. «Gud signe den som har lagt på varmen og kokt slik god mat til oss!» Og så tok hver sin sølvskje og skulle til å spise.

Men da hver hadde tatt sin, ble det enda en liggende igjen, og den var så lik de andre at de ikke kunne skjelne den fra dem. Da så de på hverandre og undret seg: «Det er skjeen til søster vår», sa de, «og er skjeen her, kan ikke hun være langt unna heller.»

«Er det skjeen til vår søster og hun finnes her, så skal hun drepes, for hun er skyld i alt det vonde vi lider», sa den eldste av prinsene, og det lå hun under sengen og hørte på.

«Nei», sa den yngste, «det var synd å drepe henne for det. Hun kan ikke gjøre for at vi lider vondt. Skulle noen være skyld i det, måtte det være vår egen mor.»

De gav seg da til å lete etter henne både høyt og lavt, og til sist lette de under alle sengene også, og da de kom til den yngste prinsens seng fant de henne og dro henne frem.

Den eldste prinsen ville igjen hun skulle drepes, men hun gråt og bad så vakkert for seg: «Å, kjære vene, drep meg ikke», sa hun. «Jeg har gått i mange år og lett etter Dere, og dersom jeg kunne frelse Dere, skulle jeg gjerne gi mitt liv.»

«Ja, vil du frelse oss», sa de, «så skal du få leve. For om du vil, så kan du nok.»

«Ja, si meg bare hvordan det kan skje, så skal jeg gjøre hva det så er», sa prinsessen.

«Du skal sanke myrdun», sa prinsene, «og den skal du karde og spinne og veve en vev av, og når du har gjort det, så skal du klippe og sy tolv luer, tolv skjorter, og tolv kluter av den, én til hver av oss, og mens du gjør det, skal du verken tale eller le eller gråte. Kan du det, så er vi frelst.»

«Men hvor skal jeg få myrdun til så mange kluter og luer og skjorter fra?» sa Snehvit og Rosenrød.

«Det skal vi nok vise deg», sa prinsene, og så tok de henne med seg ut på ei stor, stor myr. Der stod det så fullt av myrdun og vagget i vinden og glinset i solen, så det skinte som sne lang vei av den.

Aldri hadde prinsessen sett så mye myrdun før. Og hun på timen til å plukke og sanke, det beste og forteste hun vant, og når hun kom hjem om kvelden, så til å karde og spinne garn av myrdunen.

Slik gikk det nå både godt og lenge. Hun sanket myrdun og kardet, og alt imellom stelte hun for prinsene. Hun kokte og hun redde opp sengene til dem. Om kvelden kom de susende og brusende hjem som villender, om natten var de prinser, men så om morgenen fløy de av sted igjen og var villender hele dagen.

Men så hendte det en gang hun var på myra og skulle sanke myrdun – og tar jeg ikke feil, så var det nok den siste gangen hun skulle dit – at den unge kongen som styrte riket, var ute på jakt og kom ridende hen til myra og fikk se henne. Han stanset og undret på hvem den deilige jomfruen kunne være som gikk i myra og sanket myrdun, og han spurte henne om det også, og da han ikke fikk noe svar på det han spurte om, undret han enda mere, og han syntes så vel om henne at han ville ta henne med seg hjem til slottet og gifte seg med henne. Så sa han til tjenerne sine at de skulle ta henne og sette henne opp på hesten hans. Snehvit og Rosenrød, hun vred sine hender og gjorde miner til dem og pekte på sekkene hun hadde alt arbeidet sitt i, og da kongen skjønte at hun ville ha dem med, sa han til tjenerne at de skulle ta og lesse på sekkene også. Da de hadde gjort det, gav prinsessen seg til tåls etter hvert, for kongen var både en snill mann og en vakker mann, og han var så blid og vennlig mot henne som en leke.

Men da de kom hjem til kongsgården, og den gamle dronningen, som var stemor hans, fikk se Snehvit og Rosenrød, ble hun så arg og misunnelig over at hun var så vakker, at hun sa til kongen: «Kan du ikke skjønne det, at denne du har tatt med deg og som du vil gifte deg med, er en heks? Hun hverken taler eller ler eller gråter.»

Kongen aktet ikke det hun sa, men holdt bryllup og giftet seg med Snehvit og Rosenrød, og de levde i stor glede og herlighet; men hun glemte ikke å sy på skjortene for det.

Innen året var omme fikk Snehvit og Rosenrød en liten prins, og det ble den gamle dronningen enda mer arg og misunnelig for. Og da det led ut på natten, listet hun seg inn til Snehvit og Rosenrød mens hun sov, tok barnet og kastet det i ormegården. Siden skar hun dronningen i fingeren og smurte blodet om munnen på henne, og gikk så til kongen.

«Kom nå og se», sa hun, «hva det er for én du har tatt til dronning. Nå har hun ett opp sitt eget barn.»

Da ble kongen så ille ved at han nesten var på gråten, og sa: «Ja, det må vel være sant, siden jeg ser det for mine øyne, men hun gjør det visst ikke oftere. For denne gangen vil jeg spare henne.»

Før året var omme fikk hun en sønn igjen, og med han gikk det akkurat slik som med den første. Stemor til kongen ble enda mer ond og misunnelig. Så listet hun seg inn til dronningen om natten mens hun sov, tok barnet og kastet det i ormegården, skar dronningen i fingeren og smurte blodet om munnen på henne, og så sa hun til kongen at hun hadde ett opp dette barnet og.

Da ble kongen så bedrøvet at du aldri kan tro det, og så sa han: «Ja, det må vel være sant, siden jeg ser det for mine øyne. Men hun vil visst ikke gjøre det oftere, så jeg vil spare henne denne gangen også.»

Før året var omme fødte Snehvit og Rosenrød en datter, og henne tok nå også den gamle dronningen og kastet i ormegården. Mens ungdronningen sov, skar hun henne i fingeren, smurte blodet om munnen på henne, og gikk så til kongen og sa: «Nå kan du komme og se om det ikke er som jeg sier, at hun er en trollheks, for nå har hun ett opp det tredje barnet sitt også.»

Da ble det slik sorg på kongen at det ikke var måte på det, for da kunne han ikke spare henne lenger, men måtte befale at hun skulle brennes levende på et bål. Da bålet stod i brann og hun skulle settes på det, gjorde hun miner til dem, at de skulle ta tolv fjeler og legge dem rundt om bålet, og på dem la hun klutene og luene og skjortene til brødrene sine, men i skjorten til den yngste broren manglet det venstre ermet – det hadde hun ikke kunnet rekke å få ferdig. Aldri før hadde de gjort dette, så hørte de det suste og bruste i luften. Og så kom det flyvende tolv villender over skogen, og hver av dem tok sin kledning i nebbet og fløy av sted med.

«Ser du nå», sa den slemme dronningen til kongen, «nå kan du virkelig se at hun er en heks, skynd deg nå og brenn henne før veden brenner opp.»

«Å», sa kongen, «ved har vi nok av, vi har skogen å ta av; jeg vil ennå vente litt, for jeg har lyst til å se hva ende det blir på dette.»

I det samme kom de tolv prinsene ridende, så vakre og velvoksne som en ville se, men den yngste prinsen hadde en andevinge istedenfor den venstre armen.

«Hva er på ferde?» spurte prinsene.

«Min dronning skal brennes, fordi hun er en heks og har ett opp sine egne barn», svarte kongen.

«Hun har ikke ett opp barna sine», sa prinsene. «Tal nå, søster! Nå har du frelst oss, frels nå deg selv!»

Så talte Snehvit og Rosenrød, og sa hvordan alt hadde gått til, at hver gang hun hadde falt i barselseng hadde den gamle dronningen, stemor til kongen, lurt seg inn til henne om natten, tatt barnet fra henne, og skåret henne i fingeren og smurt blodet om munnen på henne. Og prinsene tok kongen og førte ham bort til ormegården. Der lå de tre barna og lekte seg med ormer og padder, og deiligere barn kunne du ikke se for dine øyne.

Dem tok kongen med seg og bar dem bort til stemor sin, og spurte henne hva straff hun syntes den burde få som kunne ha hjerte til å forråde en uskyldig dronning og tre så velsignede barn.

«Den burde spennes mellom tolv utemte hester, så de hver tok sitt stykke», sa den gamle dronningen.

«Du har selv sagt dommen, og selv skal du få lide den med», sa kongen, og så ble den gamle slemme dronningen spent mellom tolv utemte hester, som hver tok sitt stykke av henne. Men Snehvit og Rosenrød tok kongen og barna sine og de tolv prinsene, og så reiste de hjem til foreldrene og fortalte det som hadde hendt dem, og nå ble det stor fryd og glede over hele kongeriket, fordi prinsessen var frelst og hadde frelst sine tolv brødre også.

Ordforklaringer

- myrdun: myrull (Eriophorum), plante som vokser i fuktige områder, bladene vokser ut til hår når frukten modnes

- karde: kjemme ull, så den kan spinnes til garn

Lastet fra:

EventyrForAlle.no

Norsk folkeeventyr fra samlingene til Peter Christen Asbjørnsen (1812-1885), Jørgen Moe (1813-1882) og Moltke Moe (1859-1913). (Offentlig eiendom - public domain)

Kilde: Eventyrbog for børn: Norske folkeeventyr, 1917 (nb.no) (Offentlig eiendom - public domain)

Teksten er redigert av Karl-Robert Rønning.

Dette verket er lisensiert under følgende Creative Commons lisens: Navngivelse-DelPåSammeVilkår 4.0 Internasjonal. For å se en kopi av denne lisensen, besøk http://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0/.

Illustratør: Theodor Kittelsen (1857-1914)

Kilde: Eventyrbog for børn: Norske folkeeventyr, 1917 (nb.no)

Dette arbeidet er fri for kjente opphavsrettsrestriksjoner.

Table of Contents

De tolv villender

Ordforklaringer

Rettigheter og info